Perinteisen
radio-ohjelman, erityisesti dokumentin työprosessi: ideasta
valmiiksi ohjelmaksi
Itsensä kautta
tekeminen
Radiotoimittaja on myös
itse ohjelmansa aineistoa. Kaikki lähtee havaitsemisesta,
siitä, että toimittaja tekee havainnon, josta itse kiinnostuu
ja innostuu. Toimittaja on koko ohjelmantekoprosessin ajan ohjelman
tärkeä lähde ja jatkuva testausväline: toimiiko
tämä ajatuksenkulku tai väite minuun, syntyykö
minun päässäni mitään reaktioita, mielikuvia.
Toimittajan itsetuntemus ja itsetutkiskelu ovat siis olennaisia, samoin
rohkeus ja rehellisyys. Toimittajan on uskallettava luottaa omiin
mielikuviinsa ja omiin kokemuksiinsa kyseisestä ohjelmanaiheesta.
Tiedonhankinnan, faktojen ohella nämä ovat niitä
aineksia, joiden pohjalle ohjelman tulkinta rakentuu.
Dokumenttiohjelman tekeminen
on dialektinen prosessi, jossa omaa näkemystä testataan
jatkuvasti ohjelman materiaalilla, hankitulla nauha- ja muulla
aineistolla. Tukeeko aineisto näkemystä vai ei? Toimittajan
omat ajatukset, mielikuvat ja tunteet ovat tärkeitä. Silti on
syytä korostaa kriittisyyttä ja varuillaanoloa. Ohjelmasta ei
saa tulla itsetarkoituksellista itseilmaisua, omaa
terapiatyötä. Tavoitteena on persoonallisen, jopa
omaperäisen ohjelman tekeminen.
Kaikki mielikuvat,
tunteet tai edes päätökset eivät ole
ohjelmantekoprosessin aikana tietoisia. Jossakin vaiheessa asioita
käsitellään intuitiivisesti, joissakin kohdissa on
tietoisesti pysähdyttävä ja katsottava rationaalisesti,
mitä on kasassa ja mihin suuntaan prosessia jatketaan. Asian voi
myös ilmaista sanoilla empatia ja kriittinen etäisyys, jotka
vuorottelevat ohjelmantekemisessä. Olennaista on se, että
toimittaja on myös persoonana mukana prosessissa. Toimittaja ei
etäännytä itseään ja omia reaktioitaan
keinotekoisesti, vaikka usein ajatellaan, että toimittajan
työn professionaaliin luonteeseen kuuluu tietynlainen viileys.
Esimerkiksi dokumentti Tseljabinskin alueen ydinsaasteista ja
kokonaisten kylien ja sukupolvien sairastumisesta onnistui paremmin,
kun toimittajan hämmästys, raivo, voimattomuuden tunne, viha
ja suru eivät olleet ohjelmasta poishäivytettyjä.
Toisaalta kokemus oli toimittajalle niin voimakas, että hän
joutui ohjelmaa tehdessään kamppailemaan jopa oman
masennuksensa kanssa.
Ideat
löydetään, niitä ei keksitä!
Tärkeätä on
nähdä tarkasti ja fokusoiden, ei paljon ja laajalti.
Toimittajan on tarkkailtava maailmaa ja pyrittävä
näkemään, mitkä asiat ovat yhteydessä
keskenään, mikä erottaa toisen toisesta. Pinta-analyysi
ei ole kiinnostavaa. Kuulostaa ehkä naiivilta, mutta toimittajan
on kuljettava aistit avoinna. Toimittajan on haluttava nähdä,
mitä maailmassa oikeastaan tapahtuu. Fraasi toimittajuudesta
elämäntapana pitää paikkansa.
Ohjelmaideat
löytyvät havainnoimalla. Ideoita ei keksitä, niihin
törmätään tai ne löydetään.
Toimittaja ei ole ideoiden varassa vaan aistien varassa. Silloin ideat
eivät koskaan lopu.
Usein ohjelmaidea syntyy
siten, että jokin pieni yksityiskohta alkaa kiinnostaa. Jos pystyy
katsomaan jotakin, tuttuakin vieraan silmin, kohteesta voi
löytää uutta ja hämmästyttävää.
Radiodokumentin voi
tehdä aivan mistä aiheesta tahansa, kuten esimerkiksi
esineestä, jota kutsutaan tuoliksi. Jos ei otakaan tuolia
itsestäänselvyytenä, vaan ryhtyy pohtimaan, miksi
sellainen on, tarvitaanko sitä, miksi se näyttää
juuri tuollaiselta, millaista elämä olisi ilman tuolia,
tuloksena voi olla outo ja omaperäinen mutta kiinnostava tulkinta
todellisuudesta.
Eräänä
esimerkkinä tästä voisi olla Radion
Dokumenttiryhmän lyhytdokumentti tuolista sarjassa Todellisuus
toisin. Ohjelmassa kävi ilmi, miten typerästä
ylikehittyneestä yksilöllisyyden korostamisesta aiheutui
vuosien ja vuosisatojen varrella tarve kehittää tuoli.
Alunperin hallitsijan, kuninkaan piti näyttää asemansa
ja korkea-arvoisuutensa valtaistuimella, vähitellen muutkin
ylhäiset halusivat osoittaa arvonsa erillisillä istuimilla.
Rahvas istui rahilla tai penkillä kylki kyljessä. Pikku
hiljaa muillekin tuli halu korostaa omaa ainutkertaisuuttaan, ja
kehittyi erillinen istuin, tuoli. Ja mitä tämä onkaan
sitten merkinnyt ihmisen psyykkiselle, emotionaaliselle ja fyysiselle
kehitykselle? Ohjelma todisti, että jos tuolia ei olisi koskaan
"keksitty", meidän suhteemme muihin ihmisiin olisi
läheisempi, tasapainoisempi ja tasa-arvoisempi, eikä fyysinen
läheisyys tuntuisi niin kiusalliselta. Tästä
taasen päädyttiin siihen, että
nykypäivänä avioeroja ei olisi niin runsaasti,
seksielämämme olisi helpompaa, selkäsairauksia ei
esiintyisi. Kaikki on tuolin syytä! Tämä tavallinen
arkipäiväinen esine kertookin yllättäen
nykypäivän ihmisen tavasta elää. Tuolista kasvaa
nykyelämäntavan metafora tai symboli.
Tietenkään
tämänkaltainen ohjelma tuolista ei kerro yhtä eikä
ainoata eikä koko totuutta tuolista. Se näyttää,
millaisia merkityksiä tuolille löytyy, jos katsoo sitä
tällaisesta näkökulmasta. Tämä on yksi
tulkinta todellisuudesta. Ja se sai alkunsa toimittajan oudosta,
tarkasta havainnosta ja ihmettelystä. Tulkinta syntyi siten,
että toimittaja uskoi näkemykseensä tuolista kaiken
syntipukkina ja testasi ideaa prosessin eri vaiheissa. Toimittaja
kuunteli omia mielikuviaan.
Tällaisessa prosessissa
ei ole kyse sen kummemmin mistään luovuudesta vaan
siitä, että oman havainnon, kokemusmaailman, oman
tietämyksen kautta oivaltaa, että asia voi olla näinkin:
tämä on ohjelman väite: on tuolin vika, jos
seksielämä ei ole kunnossa.
![](kuvat/ylos.gif)
Ohjelmaidean saa varastaa,
aihetta ei
Ohjelmaidea tuolista on aina
ollut olemassa, tai ainakin niin kauan kuin on ollut tuolejakin. Mutta
idean kehittyminen ja kehittäminen aiheeksi tapahtui ainoastaan
kyseisen toimittajan päässä. Aihe on jo toimittajan
omaisuutta.
Idean ja aiheen välinen
ero ei ole aina selvä. Idean on siis kehityttävä
aiheeksi. Aihe sisältää jo näkökulman,
aiheessa on jo toimittajan valinta ja rajaus näkyvissä. Aihe
on toimittajan alustava hypoteesi,
oivallus, joka on syntynyt tarkan havainnon pohjalta. Aiheen voi
keksiä vain itse, ei kukaan muu. Aihe ei ole vielä
perusteltu. Se voidaan kaataa helposti, mutta aihe on kiinnostava.
Siinä on haistettavissa jotakin uudesta tulkinnasta, tuulahdus
jostakin suuremmasta perspektiivistä. Tuo tulkinta ei ole
vielä puhjennut täyteen kukoistukseen, sen on
kypsyttävä, tultava tiukemmaksi.
Tuoli on ohjelman itu ja
ohjelmaidea: 'haluan tehdä ohjelman tuolista'. Ajatus, että
tuoli ei olekaan itsestäänselvyys tai
välttämättömyys tai millaista olisi elämä
ilman tuolia, on ohjelman aihe. Tämä aihe voi siis
sisältää hypoteesin tai näkemyksen 'tuoli ei ole
tarpeellinen'. Toimittaja on innostunut ja motivoitunut
tekemään ohjelman tuolista, mutta tässä vaiheessa
hänellä ei ole vielä lopullista ja perusteltua tulkintaa
mielessään.
Tulkinnan muodostaminen
Jotta tulkinta ohjelman
aiheesta olisi perusteltu ja vakuuttava, on tehtävä
journalistista tiedonhankintaa. On etsittävä faktat. On
selvitettävä tuolin historia, tuolin muotoilun perusteet,
tuolin rakenne niin monipuolisesti kuin mahdollista.
Dokumenttitoimittajan on tehtävä sama journalistinen
pohjatyö kuin reportaasia tuolista tekevän toimittajan.
Tässä tapauksessa toimittaja etsi taustatietoa eri
kirjallisista lähteistä, haastatteli
(tiedonhankintahaastatteluna) kulttuurihistorioitsijaa, teollista
muotoilijaa, tuolinsuunnittelijaa, taidekauppiasta, huonekalutehtaan
insinööriä ja myyntipäällikköä,
puuseppää sekä muutamaa lääkäriä.
Tämä on raakaa,
tietoista puurtamista, joka vaatii ammattitaitoa ja journalistista
erityisosaamista.
Toimittajalla on nyt
tässä vaiheessa tiedossaan tosiasiat, faktat tuolista ja
samanaikaisesti myös omat mielikuvansa, kokemuksensa siitä.
Jokainen tajuaa esimerkiksi tuolin historian omalla ainutlaatuisella
tavallaan, mikä voi johtua oppikoulun alaluokkien historian
opettajan kertomuksista tai muistiin pulpahtavasta kokemuksesta,
jolloin huomasi tuolin olevan erityisen hiostava. Tai muistosta,
jolloin tuoli erotti nuoren toimittajanalun
päämäärästään, kun hän olisi
mieluummin istunut sohvalla lähekkäin kiinnostuksensa kohteen
kanssa.
Samanaikaisesti toimittaja
järjestelee, jäsentelee tai ryhmittelee aihetta
mielessään. Samalla tavoin kuin esimerkiksi sinfoniassa on
pääteema ja sitä varioivia teeman muunnoksia ja
sivuteemoja, ohjelman aiheeseen liittyy paljon pikkuaiheita tai
muunnelmia, jotka eivät ole niin olennaisia tai suuria kuin itse
aihe mutta suhteessa siihen. Tämä temaattinen analyysi tai
yksinkertaisesti lista niistä asioista, joihin kyseinen aihe
toimittajan mielestä liittyy, syntyy osittain intuitiivisestikin.
Onnistuneessa
radiodokumentissa käsitellään jotakin
elämää suurempaa perusteemaa. Yhteisyyden tunne kaikkien
ihmisten välillä, elämän perusmyytit tai
kollektiivinen tiedostamaton ovat niitä ohjelman temaattisia
tasoja, jotka ohjelmassa tulevat ilmi pääteeman
käsittelyn kautta. Kun ohjelman perustulkintaa muodostetaan,
nämäkin tasot ovat mukana toimittajasta riippuen joko
täysin tietoisesti tai tiedostamattomasti. Jotkut toimittajat
kehittävät ideaansa etsien siihen liittyviä
"elämän ja kuoleman" kysymyksiä, jotkut tekevät
saman alitajuisesti.
Monesti voi havaita
toimittajan itse asiassa työstävän ohjelmissaan samaa
perusteemaa esim. "ihmisten samuudesta" pukien sen eri ohjelmissa
erilaiseen konkreettiseen ilmiasuun. Joka tapauksessa tämäkin
taso on onnistuneessa radiodokumentissa olemassa.
Toimittajalla on
toivottavasti vielä tässä vaiheessa
ohjelmantekoprosessia hyvinkin vahva henkilökohtainen suhde
aiheeseen, omat mielikuvat esimerkiksi tuolin merkityksestä.
On aika muodostaa tulkinta
tuolista, muotoilla ohjelman perusväite. Tosiasiat, eri teemojen
luettelo, varmuus siitä, että vielä haluaa tehdä
kyseisen ohjelman, omat subjektiiviset mielikuvat ja tuntemukset
aiheesta, nämä kaikki muodostavat sen pohjan, jolle ohjelman
perusväite perustuu. Tulkinnan voi muodostaa vastaamalla
kysymykseen: “mitä minä haluan sanoa tällä
ohjelmalla“. Tähän kysymykseen on pystyttävä
vastaamaan niin, että sen ymmärtää täysin
ulkopuolinenkin ja vielä niin, että tämä ottaa sen
tosissaan, vakuuttuu asiasta. Jos sanottavansa pystyy muotoilemaan
kirkkaasti ja tiiviisti, pohjatyö ohjelman onnistumiselle on
luultavasti tehty.
Tulkintaa muodostettaessa
ohjelman aihe rajautuu voimakkaasti. Ohjelman lopullinen fokus on
löytynyt, kaikki epäolennaiset rönsyt karsiutuvat pois.
Jäljelle jäävät vain ne teemat, jotka ovat tarpeen
kertomaan jotakin itse pääteemasta tai tarpeen muodostamaan
sille vastakohdan tai vertailukohdan. Rajaus on taatusti yksipuolinen,
toivottavasti outokin.
Tuolin kohdalla tulkinnaksi
muodostui jo edellä mainittu väite tuolista “kaiken“
syntipukkina.
![](kuvat/ylos.gif)
Ennen
äänittämistä
Edellä esitetty
ohjelmantekoprosessin vaihe on erittäin olennainen. Radiossa ja
televisiossa
esitetään usein
ohjelmia, joiden edellisen kaltainen pohjatyö on jäänyt
tekemättä tai jäänyt kesken. On lähdetty
suinpäin äänittämään ja kuvaamaan
ennen kuin on oltu aivan varmoja siitä, mitä ollaan
hakemassa. Tästä voi seurata esimerkiksi se, että
äänitetään tai kuvataan varmuuden vuoksi
mahdollisimman paljon, ikään kuin toivoen, että
kyllä se pointti löytyy materiaalista sitten myöhemmin,
viimeistään montteeraus- tai leikkausvaiheessa. Usein
käykin niin, että ammattitaitoinen leikkaaja pelastaa
kuvamateriaaliin hukkuvan ja
päättämättömän toimittajan ja
järjestää aineiston edes siedettävään
järjestykseen (“ainahan jotain tulee ulos“). Tällainen
työskentelytapa on paitsi hirvittävän kallis, myös
lopputuloksen kannalta hyvin sattumanvarainen. Kun ei alunperin
tiedä, mitä on hakemassa, voi äänitys- tai
kuvaustilanteessa menetellä väärin: kysyä
vääriä asioita, johdatella väärään
suuntaan, äänittää tai kuvata
väärällä mikrofonilla tai kameralla
väärässä paikassa tai lähteä liian
aikaisin tilanteesta pois. Ei auta, vaikka materiaalia olisi
kymmeniä tai satoja tunteja, jos se kaikki on
väärästä asiasta, asian vierestä tai ei
mistään.
Jo tiedonhankintavaiheessa
tai tulkintaa muodostettaessa toimittajalla alkavat hahmottua ohjelman
elementit: ketä ihmisiä, millaisessa taustassa, millaista
toimintaa ja millaisia äänimaailmoja ohjelmaan tulee. On
tehtävä äänityssuunnitelma.
Vaihtoehto lausuntopuheelle
Puheen
äänittämistä on syytä käsitellä
erikseen. Valtaosa radion tarjoamasta puheesta on itse asiassa
lausunnon antamista, ei normaalia tai aitoa ihmisen puhetta.
Lausuntopuhe kertoo vähän itse puhuvasta ihmisestä.
Lausuntopuhe on ohutta, ja se jättää
käyttämättä paljon niistä keinoista, jotka
ovat radiolle ominaisia. Radiodokumentissa lausuntopuhetta on aina vain
tarkoituksella. Tässä suhteessa dokumentit eroavat useimmista
muista ohjelmatyypeistä.
Asiaohjelmat, kuten
lähes kaikki muutkin, sisältävät haastatteluja.
Haastattelu, nimenomaan tiedonhankintahaastattelu, on tarpeellinen osa
journalistista työprosessia. Monessa ohjelmassa se on
kätevä tapa kertoa asia tai jonkun mielipide asiasta.
Tilanne, jossa toimittaja haastattelee, tuottaa kuitenkin puhetta, joka
hyvin harvoin koskettaa kuuntelijaa.
Lähes jokainen
pelkää tai kunnioittaa mikrofonia. Kun ihmisen nenän
alle työnnetään mikrofoni, lähes jokainen ottaa
suojamuurikseen asiantuntijan roolin. Haastateltavalle tulee tarve
vakuuttaa toimittaja ja kuuntelija siitä, että hän
tietää ja tuntee asiansa. Ja kun kerran oikein radioon
haastatellaan, tulee tarve näyttää oma fiksuutensa,
vaikuttaa jopa fiksummalta kuin onkaan. Se onnistuu helpoiten, jos
esittää asiansa sivistysanoja viljellen, hienosti ja
hämärästi. Tällainen käyttäytyminen
on täysin luonnollista. Tuloksena on lausuntopuhetta, johon
liittyy useimmiten yleisellä tasolla puhuminen. Asiansa
ilmaiseminen arkipäivän kielellä, konkreettisesti tuntuu
naiivilta, epäeksaktilta.
Tiedotusvälineet ovat
täynnä lausuntopuhetta. Me olemme siihen täysin
tottuneet ja turtuneet: asiantuntijoita, poliitikkoja, milloin
ketäkin antamassa lausuntoa asiasta kuin asiasta.
On tietenkin ohjelmia,
joissa haastattelu on perusteltu. Uutisissa, ajankohtaisohjelmissa ja
puheohjelmissa tiedonhankintahaastattelu voi olla tarpeellinen ja
kätevä tapa kertoa asia tai jonkun mielipide asiasta.
Tarvitaan niinikään tiukkoja toimittajia, jotka
pistävät haastateltavat koville tenttaushaastattelussa. Mutta
miksi lähes jokaiseen ohjelmaan pitää automaattisesti
sisällyttää tiedonhankintahaastattelu? Toimittaja voi
tarvita haastattelua journalistisen tiedonhankinnan osana, mutta itse
ohjelmassa samat asiat voi ilmaista paremmin ja tiiviimmin esimerkiksi
toimittajan omassa spiikissä. Vaikka kysymyksessä olisi
uutis- tai ajankohtaisohjelma ja tarkoituksena faktainformaation
välittäminen kuuntelijalle, toimittaja onnistuu
tässäkin tehtävässä paremmin
hylkäämällä lausuntopuheen ja yleisellä
tasolla esittämisen. Jos toimittaja ryhtyy etsimään
vaihtoehtoja haastattelulle tai edes kyseenalaistaa haastattelun
ohjelman elementtinä, ohjelmasta voi tulla tuoreempi ja erilainen
otteeltaan.
Sellainen puhe, jossa puhuja
on persoonana läsnä, jossa voi kuulla edes pienen
häivähdyksen hänen mielialastaan tai tunteistaan, on
mielenkiintoista kuunneltavaa. Hänen tavastaan puhua,
sananvalinnoistaan, painotuksistaan, tauoista ja rytmistä
kuuntelija pystyy kuulemaan paljon sellaista, mitä puheen
sisältö ei kerro. Pelkästään puheen
sisältö ei olekaan tärkeätä vaan myös se,
miten puhutaan. Ohjelmaa ei voi tehdä pelkän abstraktin
aiheen ympärille, sillä kuuntelija etsii vaistomaisesti
kohdetta, johon samastua. Juuri identifikaatiolla kuuntelija
tavoitetaan emotionaalisesti. Miksi siis kätkeä
näitä mahdollisuuksia yleiseen lausuntopuheeseen?
Asiaohjelmissa puheen
merkitys ylikorostuu. Puhe on se elementti, jolla halutaan
välittää ohjelman viesti. Puhe on niin
itsestäänselvästi tärkeysjärjestyksessä
ensimmäinen, että muita tapoja ei edes mietitä.
Dokumenteissa puheelta riistetään sen yksinvaltiaan asema.
Puhe ja se mitä sanotaan, on yksi tapa kertoa asioita, mutta
yhtä tärkeätä on se, miten puhutaan ja rytmi,
äänet, äänimaailmat sekä musiikki.
Ennen kuin
ryhdytään äänittämään tai edes
suunnittelemaan äänityksiä, on hyvä myös
pohtia, mikä on toimittajan asema ohjelmassa. Tässäkin
suhteessa asiaohjelmat ja dokumentit eroavat toisistaan.
Hyvin usein asiaohjelmissa
toimittaja on keskeisessä asemassa. Kaikkihan haluavat olla
radiopersoonia, tähtiä, jotka puhuvat totuuksia suorassa
lähetyksessä kansalle. Ja vaikka kaikista ei ole
tähdiksi, asetelma kuitenkin säilyy.
Tärkeysjärjestys unohtuu. Ja tämä ei koske
pelkästään suoria, juonnettuja ohjelmia vaan
ylipäänsä asiaohjelmia: monia näitä ohjelmia
voidaan luonnehtia suorastaan toimittajakeskeisiksi. Toimittaja on
asioiden keskipisteessä, tulkitsee ohjelmassa
välitettävän asian kuuntelijoille. Toimittaja on
hartioineen röyhkeästi itse asian ja kuuntelijoiden
välissä.
Toimittajan näkemys on
myös radiodokumenteissa tärkeä, mutta niissä
kuuntelijalle annetaan mahdollisuus nähdä itse asia ja koko
asetelma. Kuuntelijat voivat itse etsiä ohjelmasta oman
totuutensa. Toimittaja ei ole välissä yhtä totuutta
julistavana tulkkina.
![](kuvat/ylos.gif)
Äänityksen
suunnittelu
Ohjelmanteon prosessin
tässä vaiheessa on mietittävä konkreettisesti,
mitkä ovat ne äänet ja äänimaailmat, joiden
avulla ohjelma onnistuu, joita sen teemat ja sisältö
suorastaan vaativat. Ääniä ja äänimaailmoja on
etsittävä, eivätkä ne löydy helposti. On
tunnistettava akustisesti tärkeät paikat ja rajat, joissa
akustinen tunnelma muuttuu.
On myös tarkasti
mietittävä, miten löytää sellaisia
ääniä ja äänimaailmoja, jotka toteuttavat
ohjelman teemoja myös symbolitasolla, jotta ohjelman
äänitaustoissa, äänien käytössä ei
jäätäisi pelkästään kuvituksen tasolle.
Näiden äänien ei tarvitse olla tapahtumaan
kuulumattomia. Ne voivat olla realistisia ja konkreettisia,
tärkeintä on, että ne ovat sellaisia
ääniä ja äänimaisemia, joissa esimerkiksi
ohjelman perusristiriita tai vastavoimat kiteytyvät ja
symbolisoituvat.
Kun edetään
äänien käytössä korkeammalle tasolle, on
syytä miettiä myös sellaisia ohjelman tapahtumiin
sinänsä kuulumattomia, ei-realistisia ääniä ja
äänimaailmoja, joilla voidaan kuvata mielentiloja ja
mielteitä.
Ohjelman vaatimista
äänitystilanteista kannattaa tehdä lista, sillä
jokainen äänitystilanne on erilainen. Ne on syytä
miettiä etukäteen, suunnitella tilanteen alustava kulku ja
selvittää olosuhteet.
Mikrofoni on kuin kamera.
Toimittaja miettii tarkasti mitä hän nauhalle haluaa,
millaisia kuvia ja mihin ne zoomautuvat. On mietittävä,
mikä on mikrofonin paikka suhteessa henkilöihin ja
taustoihin, millaisena henkilöiden puhe halutaan
äänittää: äänitetäänkö
läheltä taustaäänet minimoiden vai kauempaa,
jolloin henkilö sijoittuu äänimaailmaan eli
taustaäänet kuuluvat paremmin. On tärkeätä
selvittää, mikä ja missä on äänen
varsinainen lähde ja miten ääni kyseisessä tilassa
kulkee ja heijastuu. Saman äänen voi
äänittää hyvin erilaisena. Ääni
oikeastaan kuljettaa mukanaan tietoa tilasta ja maisemasta. Ei ole siis
sama, missä mikrofoni sijaitsee.
Mikrofonit ovat erilaisia.
Niiden ominaisuudet on tunnettava ja valittava oikea mikrofoni oikeaan
tilanteeseen. Olennaista on se, että mikrofonien valinta ja itse
äänittäminen on tarkkaan harkittua. Joissakin
tapauksissa äänitystilanteita voi ajatella kohtauksina,
mikä helpottaa niiden etukäteishahmottamista.
Luottamuksen saavuttaminen
äänitystilanteessa
Mikrofonia
pitelevällä toimittajalla on valta käsissään.
On äärimmäisen helppo käyttää
tätä valtatilannetta hyväkseen ja tehdä
lausuntopuhetta tuottavia haastatteluja. Peruskysymys onkin, mikä
on toimittajan ja ohjelmassa mukana olevan henkilön välinen
suhde. Kyseessä ei saisi olla tentti, toisen kiikkiinsaattaminen,
tyhmäksi osoittaminen tai nolaaminen vaan kahden ihmisen
välinen kohtaaminen. Toimittajan on siis kyettävä
mikrofonista huolimatta nauhoittamaan luonnollista puhetta
mahdollisimman luonnollisessa tilanteessa. Mikrofonin piilottaminen ja
salaa äänittäminen ei ole oikea ratkaisu. Paitsi
että siihen liittyy teknisiä ongelmia, se on myös toisen
luottamuksen väärinkäyttämistä. Ja juuri
luottamuksestahan on kyse; äänittäminen ja
ohjelmantekeminen on toimittajan ja ohjelmassa mukana olevan
henkilön yhteinen asia tai ainakin sen pitäisi olla.
Toimittajan olisi siis paitsi saavutettava toisen luottamus, myös
motivoitava hänet ottamaan osaa yhteiseen ohjelmantekemiseen. Jos
kohdehenkilöllä ei ole halua olla mukana, nauhalle tarttuva
materiaali kuulostaa innottomalta, ei-vakuuttavalta. Siihen, miten
tässä pitäisi menetellä ei ole olemassa
mitään vippaskonsteja. Kyse on motivaatiosta ja
rehellisyydestä.
Joskus voi auttaa sekin,
että annetaan ohjelmassa mukana olevalle ihmiselle käsitys,
että juuri hän hallitsee tilanteen, eikä mikrofonia
pitelevä toimittaja. Tällöin kyseinen henkilö
saattaa unohtaa pelkonsa ja ryhtyä ohjaamaan tilannetta.
Toimittajan on tällaisessakin tapauksessa kuitenkin varmistettava,
että nauhalle tarttuva materiaali on ohjelman
etukäteissuunnittelun eli etukäteisteemojen kannalta
relevanttia.
Toimittajan
tehtävänä äänitystilanteessa on auttaa
tapaamaansa ihmistä löytämään mikrofonista
huolimatta kokemukselleen sanat, kokemaan mielikuvatasolla sen aidon
tilanteen, joka on ohjelman kannalta tärkeä. Toimittajan on
tiedettävä, miten ihmisen mieli toimii. Usein
radiodokumenteissa käsitellään herkkiä ja
intiimejä asioita, joista kenen tahansa on vaikea puhua, ilman
mikrofoniakin. Toimittaja siis rohkaisee toista
löytämään oikean tunnetilan ja sitä kautta
sanat asioille, joista hän kenties ei ole koskaan ääneen
puhunut. Toimittaja ei ole kuitenkaan psykologi eikä terapeutti,
mutta joka tapauksessa enemmän auttaja kuin tenttijä.
Kun toimittaja kertoo
ohjelmassa mukana oleville, millaista ohjelmaa ollaan
tekemässä, miksi ja mikä heidän roolinsa siinä
on, voi heidät saada puhumaan aidosti ja rehellisesti jopa ilman
kysymyksiä. Silloin heidän on helpompi vapautua ja saavuttaa
mielikuvatasolla asioita. Ihmiset saadaan puhumaan myös
lähtemällä liikkeelle vähemmän pelottavista
asioista kuten yksityiskohdista. On hyvä pyrkiä alusta
lähtien tekemään monologia, jossa kyseinen ihminen
käy läpi aiheeseen liittyviä asioita.
Henkilökuvan
tekemisestä kannattaa nostaa erikseen esille joitakin asioita.
Monet toimittajat, varsinkin hieman kokemattomammat, haluavat
tehdä henkilökuvia, potrettidokumentteja. Ne tuntuvat
turvallisilta ja helpoilta ohjelmatyypeiltä. Tämä
käsitys perustuu osittaiseen väärinymmärrykseen.
Henkilökuvaa sanan alkuperäisessä merkityksessä on
mahdoton tehdä, tai ainakin sellainen on radio-ohjelmana
vähemmän kiinnostava. Kenenkään pelkkä
persoona ei riitä ohjelman aiheeksi. Kuvaukseen täytyy
liittyä aina syvempiäkin teemoja ja näkökulma. Itse
asiassa ohjelmat, jotka näyttävät henkilökuvilta,
käsittelevätkin pohjimmiltaan jotakin toista aihetta
toimittajan valitsemasta näkökulmasta. Nämäkin
ohjelmat ovat yhtä paljon tai ehkä enemmänkin
toimittajan persoonallisia tulkintoja kuin ohjelman kohteen.
Niinsanottuja henkilökuvia voi lähteä tekemään
ainakin kahdella tavalla: toimittajalla on mielessään jokin
aihe, teema, jota haluaa käsitellä, ja hän etsii siihen
sopivan henkilön. Tai, kuten yleisimmin käy, toimittaja
tuntee jonkun persoonallisen ja mielenkiintoisen ihmisen, josta
suorastaan on pakko tehdä radio-ohjelma, tätä
mieltä ovat kaikki! Tällöin tästä persoonasta
on etsittävä ohjelman varsinainen aihe, teema, jonka on
oltava toimittajalle itselleen tärkeä, josta hänen
itsensä on innostuttava. Muussa tapauksessa ohjelman tekemiseen ei
kannata ryhtyä.
Kannattaa
äänittää paljon ja aloittaa
äänittäminen jo ennen varsinaista
äänitystilannetta. Puhtaita äänitaustoja eli
äänimaailmaa ilman puhetta on tarpeen
äänittää runsaasti sekä varsinaisen
äänitystilanteen aikana että sitä ennen ja sen
jälkeen. Taustoja tarvitaan ohjelman montteerauksessa, niitä
ei ole koskaan liikaa.
Äänittämisen
teknisestä puolesta käsitellään tässä
lyhyesti vain stereoäänityksiä. Niillä
voidaan luoda syvyysvaikutelma, aivan kuin valaistuksella elokuvassa.
Stereofonisella äänimaisemalla ja siihen yhdistetyillä
pistemäisillä monoäänillä voidaan luoda
näyttämö, jossa syvyysvaikutelma ja erilliset
äänet ovat hyvin erotettavissa. Mutta jos useita
täysinäisiä stereokantoja laitetaan
päällekkäin, tuloksena on puuroutuva
äänimaisema.
Stereoäänityksissä
toimittajan/äänittäjän on omaksuttava
monoäänityksiä ohjauksellisempi ote. Materiaaleja,
äänilähteitä on järjesteltävä.
Puhuvan radiotoimittajan rooli jää
vähäisemmäksi. Hän on vain yksi elementti,
äänilähde muiden joukossa.
Stereossa korostuvat siis
kaksi akustista elementtiä, selektiivisyys ja tilavaikutelma,
jotka antavat ilmaisulle monoäänityksiin verrattuna
enemmän mahdollisuuksia. Selektiivisyys eli äänien
erottelu on helpompaa, on mahdollista käyttää useampia
äänielementtejä yhtäaikaa. Selektiivisyys helpottaa
liikkumista ajasta ja paikasta toiseen. Suuntavaikutelmat tekevät
tilasta näyttämöllisen. Liike saa uusia ulottuvuuksia ja
ohjaaja/toimittaja monipuolisempia koreografian mahdollisuuksia.
Stereossa on myös mahdollista luoda toisenlainen perspektiivi kuin
monossa: näkökulma voi olla yhtä hyvin kuuntelijan kuin
pääosan- tai sivuosan esittäjän.
Äänitysmateriaalin
kuunteleminen
Radio-ohjelmantekoprosessin
kaikkein uuvuttavin ja aikaa vievin vaihe on äänitetyn
nauhamateriaalin kuunteleminen. Tämä vaihe on myös
erittäin tärkeä. Materiaali on kuunneltava tarkasti ja
huolellisesti nauhakarttoja tehden. Tässä vaiheessa
toimittajan on myös oltava nöyrä: millaisen ohjelman,
mitä teemoja käsittelevän juuri tästä
materiaalista voisi saada. Toteutuvatko alunperin suunnitellut teemat
ja ohjelman tulkinta vai nouseeko tästä materiaalista jokin
toinen ohjelmanaihe tai teema, joka onkin terävämpi,
perustellumpi, parempi kuin alkuperäinen ohjelmanaihe? Jos
alkuperäinen aihe näyttää toteutuvan, on tarkasti
pohdittava, riittääkö tämä materiaali vai
täytyykö kerätä lisää. Materiaalin
kuuntelemisen yhteydessä alkuperäisen ohjelman aiheen ja
tulkinnan pätevyyttä on vielä kerran huolellisesti
pohdittava. Voihan olla, että alustava tulkinta on
hylättävä ja muodostettava uusi. Tämä on siis
kaiken uudelleen arvioimisen hetki.
Jos nauhoitettu materiaali
näyttää toteuttavan jonkin aivan toisen aiheen, on
arvioitava tämän aiheen ja tulkinnan pätevyys ja
asetettava sen kohdalla samat kysymykset. Jos uusi aihe ja tulkinta
osoittautuvat relevanteiksi, on syytä unohtaa alkuperäiset
suunnitelmat ja edetä uuteen suuntaan. Alkuperäistä
aihetta ei kannata väkisin toteuttaa kerätyn materiaalin
avulla. Tällaisia ohjelmia kuitenkin kuulee radiosta: toimittaja
ei ole malttanut luopua alkuperäisestä
näkemyksestään vaan on tehnyt sen mukaisen ohjelman
materiaalilla, joka itse asiassa kuuluisi toiseen ohjelmaan.
Kärsivällisyydellä,
nöyryydellä ja herkkyydellä materiaalista voi
löytää myös ohjelmalle muodon, rytmin, rakenteen
tai sen idun. Siellä se ohjelman muoto on, se ei tule ulkopuolelta.
Toimittajan on siis
toisaalta tehtävä töitä materiaalin ehdoilla,
toisaalta testattava aiheen pätevyyttä ja rohkeasti
toteutettava omaa näkemystään aiheesta. Radiodokumentin
tekeminen on koko ajan dialektinen prosessi, dialogia materiaalin ja
toimittajan oman näkemyksen välillä.
Radiodokumentin tekeminen on
prosessi, jossa päätökset välillä
tehdään tietoisesti ja välillä alitajuisesti.
Ohjelman idean löytäminen on usein intuitiivinen tapahtuma.
Aiheeksi kehittäminen on toisaalta hyvinkin tietoista
tiedonhankintaa ja toisaalta omiin mielikuviin ja tiedostamattomiin
tunnelmiin luottamista. Myös näkemyksen ja tulkinnan
muodostaminen sisältää molempia aineksia.
Äänittämisen suunnittelu on hyvinkin tietoista, kun taas
itse äänittämistapahtuma on molempia. Kun toimittaja on
sisäistänyt ohjelmanaiheen, teemat ja tulkinnan, hän
myös pystyy äänitystilanteissa reagoimaan nopeasti ja
tiedostamattaan. Materiaalin kuuntelemisessa ja aiheen testauksessa
sekä tietoinen että intuitiivinen puoli ovat mukana, kuten
myös käsikirjoituksen laatimisessa.
![](kuvat/ylos.gif)
Sisältö
määrää radio-ohjelman muodon
Mitä paremmin ja
perusteellisemmin pohjatyö eli ohjelman aiheen kehittely on tehty,
sitä helpommin ohjelman rakenne syntyy, se suorastaan löytyy.
Ohjelma on sitä onnistuneempi, mitä enemmän muoto on
sisällön näköinen tai dramaturgia aiheensa
näköinen. Joistakin onnistuneista dokumenttiohjelmista voi
jopa sanoa, että niiden sisältö ja muoto ovat yhtä
tai että ne puhuvat samalla kielellä. Ohjelman
sisällöllisestä kehittämisestä ja hiomisesta
syntyy myös tyyli, ohjelman muodon eheys ja tyylikkyys.
Sisältö, toimittajan tulkinta
määräävät ohjelman tyylilajin: eeppinen,
poeettinen, draama, didaktinen, näiden yhdistelmä tai jotakin
muuta.
Vaikka sisältö
olisi kuinka painava tai terävä tai uutta oivaltava tahansa,
sanottava ei mene perille ellei sillä ole toimivaa muotoa.
Käsikirjoitus on siis sisällön ja muodon synteesin
hakemista.
Radiodokumenteilla ja
-featureilla ei ole mitään yhtä absoluuttista muotoa.
Muoto lähtee aiheesta, ei esimerkiksi etukäteen
määrätystä tietynlaisesta soundista. Usein
soundilähtöiset muotokokeilut ovat tosiasiallisesti kaikkea
muuta kuin kokeilevaa radioilmaisua. Ne ovat jo
lähtökohdiltaankin konservatiivisia.
Ohjelman muoto ei ole
myöskään muotti, joka tulee ohjelman ulkopuolelta
esimerkiksi oppikirjoista. Dramaturgia on vain väline, joka auttaa
rakentamaan käsikirjoituksen ja hahmottamaan materiaalin. On
väärin ymmärtää dramaturgia
sääntöjen kokoelmaksi, joita noudattamalla ohjelma
taatusti onnistuu. Dramaturgiset mallit täytyy tuntea, mutta
niiden orjallisesta noudattamisesta ei ole hyötyä,
enemmänkin haittaa. Yleispäteviä
sääntöjä ei ole.
Ohjelman rakenteen
kehittelyssä toimittajan henkilökohtainen suhde aiheeseen
korostuu samalla lailla kuin ohjelman aiheen
sisällöllisessä kehittelyssä. Tietty aihe ja tietty
tulkinta vaativat tietynlaisen rakenteen, ja se taas syntyy toimittajan
omasta dramaturgian ja rytmin tajusta. Jokaisella meistä on oma
sisäinen dramaturgiamme, joka on löydettävä
jokaisen aiheen kohdalla erikseen ja uudelleen.
![](kuvat/ylos.gif)
Radiodokumenttikäsikirjoituksen
erityisluonne
Radiodokumentin
yhteydessä termi käsikirjoitus on turhankin juhlava ja
vakava. Dokumenttikäsikirjoituksen ei tarvitse olla kuunnelman
käsikirjoituksen kaltainen, viimeiseen asti hiottu kohtauksista
muodostuva ja täynnä detaljeja oleva kokonaisuus, joka
toteutetaan yksityiskohtia myöten lähes alkuperäisen
suunnitelman mukaan, ja jonka useimmiten ohjaa joku muu kuin
käsikirjoittaja. Dokumenteissa toimittaja, materiaalin
kerääjä, käsikirjoittaja, ohjaaja,
nykyään äänitarkkailijakin, ovat usein yksi ja sama
henkilö. Tällöin käsikirjoituksen ei tarvitse olla
tiukan muodollinen. Tärkeintä on, että
toimittaja/käsikirjoittaja/ohjaaja tuntee perusteellisesti
ohjelman rakenteen. Studiossa tai koostamossa ei ole mahdollisuuksia
ryhtyä miettimään rakenteellisia kysymyksiä.
Käsikirjoituksen on oltava yksiselitteinen, varsinkin jos mukana
on äänitarkkailija.
Studiotyöskentely on
luova vaihe, ja sen aikana moni asia voi vielä muuttua. Ohjelman
detaljit löytävät silloin paikkansa, mutta
perusrakenteen täytyy olla ohjelmantekijöiden tiedossa jo
ennen studioon menoa.
Tosin on jälleen
muistutettava: ehdottomia sääntöjä ei ole.
Esimerkiksi tietokoneella editointi on luonut uuden
työskentelytavan, jossa ohjelman rakenne löytyy
intuitiivisesti studiossa tai koostamossa tapahtuvan materiaalin
järjestelemisen, suorastaan leikkimisen avulla.
Tällöinkään lopputulos ei ole kuitenkaan sattumasta
kiinni, vaan toimittaja tietää pohjimmiltaan mitä haluaa
sanoa. Ohjelman muoto ja elementtien järjestys
löytävät paikkansa pelin tai leikin avulla. Mutta
mikä tahansa tulos ei kelpaa. Toimittaja tekee jatkuvasti useita
versioita, hylkää ja hyväksyy niitä. Tämä
edellyttää sitä, että tietää mitä on
hakemassa.
![](kuvat/ylos.gif)
Dramaturgian malleja
Outi Nyytäjä on
määritellyt dramaturgian seuraavasti: "Se on kokonaishahmo,
muoto, johon sanottava on järjestetty sen yksittäisten osien
järjestykseksi ja keskinäiseksi suhteeksi. Olennaista on,
mitkä asiat ovat suhteessa keskenään ja millaisessa
suhteessa“. Näin siis dramaturgia on ajattelun väline, joka
pätee kaikessa ilmaisussa.
Edellisestä huolimatta,
on kuitenkin yksi dramaturginen perussääntö: kaikki
perustuu ristiriidalle. Välillä ohjelmassa mennään
yhteen, välillä toiseen suuntaan, vastavoimien
välillä on ristiriita, josta syntyy ohjelman dynamiikka.
Ohjelmassa pitää olla jokin lanka, jota seurataan, mutta joka
voidaan tietoisesti katkaistakin. Kuuntelija voidaan välillä
pudottaakin! Eräs tapa luoda ohjelmaan dramaturgista
rakennetta on kulkea eteenpäin tiettyä polkua,
tiettyä pääteemaa ja avata aina matkan varrella uusia
ikkunoita, jotka tuovat eriväristä valaistusta koko ajan
etenevään pääasiaan. Välillä voidaan
kurkistaa ikkunasta ulos, poiketa terassillekin, mutta sen jälkeen
palataan jälleen sisälle taloon ja jatketaan matkaa.
Avainsana on muutos.
Ohjelman on kehityttävä. Samankaltaisilla aineksilla ei voi
kovin pitkään jatkaa.
Ohjelman aloittaminen on
aina vaikeata. Alun pitäisi olla riittävän
mielenkiintoinen, jotta kuuntelija kiinnostuisi. Mutta jos ohjelman
alku on hyvä ja intensiivinen, niin miten jatkaa ohjelmaa?
Edessä on väistämätön intensiteetin lasku, ja
kestääkö kuuntelija sitä? Jos taas alku on
perinteinen, valju, hitaasti kehittyvä tai epäselvä,
vaarana on, että kuuntelija ei edes ryhdy kuuntelemaan ohjelmaa.
Näyttää siltä, että nuoremmat kuuntelijat ovat
valmiita sietämään arvoituksellisempia ja
epäselvempiä aloituksia kuin vanhemmat. He ovat valmiimpia
outoihin aloituksiin ja outoihin juttuihin, arvausleikkeihinkin.
Pitkän radiodokumentin
(45-60') alku vie yleensä noin kolme minuuttia. Ongelma on
siinä, miten saada kuuntelija pysymään mukana sen
jälkeen seuraavat 3-4 minuuttia. Näitä
minuuttimääriä ei pidä tietenkään ottaa
liian kirjaimellisesti.
Muotteja ei ole, joitakin
dramaturgisia malleja kylläkin. "Klassinen" malli lienee monille
tuttu. Jo Aristoteles esitteli tämänkaltaisia ajatuksia
aikoinaan. "Klassisessa" mallissa ohjelma jakautuu kolmeen osaan,
kolmeen näytökseen. Ne ovat viritys, kohtaaminen ja ratkaisu.
Ensimmäisessä
näytöksessä, viritysvaiheessa, asiat henkilöt,
miljööt ja ohjelman tyyli esitellään. Ja tietenkin
itse ongelma. Toisessa näytöksessä eli kohtaamisessa
ristiriidat kasautuvat ja törmäävät. Kolmannessa
näytöksessä ongelma ratkeaa, jos se on mahdollista.
Näytöksien välillä tapahtuu aina jokin muutos,
käänne asioissa tai toiminnan suunnassa. Ohjelman
käänteet ovat vaikutukseltaan sitä voimakkaampia,
mitä yllättävämpiä ne ovat. Eli jos ohjelmassa
luodaan odotuksia tietynlaisista tulevista tapahtumista
eivätkä nämä odotukset toteudukaan, ohjelma
vaikuttaa voimakkaammin. Yllätyksellisyys, epäennustettavuus
on yksi onnistuneen dokumenttiohjelman perusominaisuuksista.
Ohjelman rakentamiseksi on
olemassa myös hieman yksityiskohtaisempi malli, jossa ohjelma
jakautuu jaksoihin: 1) avaus, 2) esittely ja 3) kehittely, kasvu, jonka
lopulla on ns. point of no return. Se on kohta, josta ei ole
paluuta taaksepäin, asioiden on siis kehityttävä. Sitten
seuraavat 4) konflikti vastavoimien välillä, 5) kliimaksi eli
ratkaisu ja 6) lopetus. Jostakin kummallisesta syystä piste, josta
ei ole paluuta, sijaitsee ohjelman keskipaikkeilla. Tässä
mallissa on aina moraali mukana, hyvän ja pahan välinen
ikuinen kamppailu.
Ja edelleen saman lajin
yksityiskohtaisempi malli, jossa ohjelma jakautuu kronologisesti
seuraavasti:
-
Alkusysäys, jonka
tarkoituksena on herättää kiinnostusta, vangita
kuuntelijoiden huomio, saada heidät niin sanotusti koukkuun.
Samalla kuuntelijoiden tietoon saatetaan jokin yhteinen asia, joka on
ohjelmassa toistuva teema tai taso. Tämä teema
näyttää esimerkiksi ohjelman perusristiriidat,
näyttää sen mitä ohjelmassa tullaan
käsittelemään.
-
Lähtötilanne,
jossa esitellään annetut olosuhteet eli vastataan kysymyksiin
kuka, mitä, missä, milloin, miksi. Lähtötilanne on
kuin pysäytetty filmin kuva, jossa on jo joku ohjelman
henkilö, usein päähenkilö mukana
syöksymässä eteenpäin tapahtumien ketjussa.
Lähtötilanne on kuin kaatumassa eteenpäin, se
sisältää liikkeen vaikutelman.
-
Esittely ja ongelman
viritys. Tämä vaihe ohjelmassa sisältää
varsinaisen miljöön, henkilöiden ja henkilöiden
välisten suhteiden esittelyn. Tässä
näytetään ohjelman perusristiriita ja ohjelman
perusväittämä tai teema eli se, mistä ohjelmassa
pohjimmiltaan on kyse. Tätä perusteemaa ei lausuta
ääneen, se ilmaistaan rivien välissä.
-
Ristiriitojen kehittely.
Ohjelmassa vastavoimien väliset ristiriidat kehittyvät.
Ohjelman henkilöhahmojen kuva saa piirteitä. Ohjelman rytmi
alkaa kiihtyä.
-
Ohjelman puoliväli.
Point of no return. Ohjelmalla ei ole muuta mahdollisuutta kuin liike
eteenpäin, kaatuminen eteenpäin.
-
Ristiriitojen
kärjistyminen. Vastavoimien väliset suhteet muodostuvat
yhä tiiviimmiksi. Intensiteetti voimistuu.
-
Kliimaksi tai
antikliimaksi. Ongelmat ratkeavat tai osoittautuvat mahdottomiksi.
Asiat tiivistyvät siten, että se, mistä ohjelmassa on
kyse, näkyy konkreettisesti.
-
Lopetus. Ohjelman
päättäminen esimerkiksi perusteemoja kertaamalla, mutta
kliimaksin jälkeisellä raukeudella eli teemat ovat
täyttyneet, asioita katsellaan vailla kiihkoa.
Edellä esitetty on vain
yksi malleista. Täsmälleen tuollaista kaavaa noudattavaa
radiodokumenttia ei välttämättä ole olemassa.
![](kuvat/ylos.gif)
Radio-ohjelma on
enemmän kuin osiensa summa
Radiodokumentti on
dramaturgisesti hallittu kokonaisuus, johon pätee se totuus,
että jos kokonaisuuden yhtä palikkaa liikauttaa,
pitää koko kokonaisuus katsoa uudestaan.
Radiodokumentti on hyvin
usein myös suljettu kokonaisuus, toimittajan luoma maailma, jossa
on oma logiikkansa ja johon kuuntelija viedään ovelasti
sisälle. Ohjelman rakenne opastaa vaivihkaa kuuntelijan niiden
teemojen, tapahtumien ja henkilöiden luokse, joista ohjelmassa on
kyse.
Käsikirjoitusta
suunniteltaessa ohjelmaan on onnistuttava kätkemään ne
teemat, joihin sisältöä mietittäessä on
päädytty. Ohjelmaan on saatava siis useita eri tasoja, jotka
ilmenevät ohjelmassa erilaisella kirkkaudella. Ohjelman
perimmäinen teema, suuri teema liittyy elämään ja
kuolemaan, moraalisiin peruskysymyksiin. Toimittaja ei ehkä pohdi
näitä kysymyksiä tietoisesti käsikirjoitusta
laatiessaan, mutta ne ovat joka tapauksessa mukana onnistuneessa
ohjelmassa.
Hyödyllinen tapa on
kirjata paperille temaattinen analyysi, kontrapunktinen kartta,
josta näkyy miten eri teemat kulkevat, miten ne suhtautuvat
toisiinsa. Siitä myös näkee, mitkä asiat sanotaan
ohjelmassa ääneen, mitkä kulkevat ohjelman ilmiasun
takana. On pidettävä huoli siitä, että ohjelmasta
muodostuu kokonaisuus, joka on enemmän kuin osiensa summa. Juuri
tämän takia julkilausumattomien temaattisten tasojen
huolellinen asetteleminen ohjelmaan on tärkeätä.
Ohjelman rakennetta ei
voi ajatella ilman kuuntelijan tajuntaa. Tekijän on jatkuvasti
pidettävä mielessä, mitä kuuntelija missäkin
ohjelman vaiheessa tietää. Millaista informaatiota hän
on kustakin henkilöstä ja teemasta juuri tiettyyn kohtaan
mennessä saanut, ja on pohdittava, miltä kuuntelijasta juuri
sillä hetkellä saattaisi tuntua. Mutta kuuntelijaa ei
pidä aliarvioida eikä mielistellä. Ja on muistettava
yksi radion voimatekijöistä: yhteisen kokemuksen
löytäminen, samastumisen mahdollisuuden antaminen
kuuntelijalle.
Käsikirjoitusta
laadittaessa on hyvin tärkeätä miettiä, kuinka
paljon informaatiota, erityisesti faktatietoa radiodokumentin
kuuntelija pystyy ottamaan vastaan. Jos ohjelmaan tunkee liian paljon
tietoa, sen rakenne jäykistyy, kaavamaistuu. Se tulee liian
tiukaksi, eli muille elementeille ei jää tilaa. Ja
dokumenttiohjelma ei siedä runsasta faktatiedon
määrää. Pitää muistaa, että radio
toimii paremmin muilla tavoin. Päätarkoitus ei ole
faktatiedon jakaminen. Sen määrä kannattaa suorastaan
minimoida, joka tapauksessa ainakin hyvin tarkkaan annostella.
![](kuvat/ylos.gif)
Radion
äänikerronta vanhassa työkulttuurissa
Vanhaan kulttuuriin
liittyvä sivistämisen ajatus johtaa usein kuuntelijoiden
opettamiseen ylhäältäpäin. Vaikka
radiodokumenteissa tämä asenne on harvinaisempi, muissa
ohjelmatyypeissä sitä voi havaita.
Sisältöpainotteisuus merkitsee useimmiten
puhepainotteisuutta. Kun ja jos halutaan sivistää ja
valistaa tai ylipäänsä pidetään
sisältöä ensisijaisena asiana, ilmaisun tarkkuus,
ymmärrettävyys ja yksiselitteisyys ovat tärkeimpiä
arvoja. Tällöin kerrontakeinoista parhain on puhe.
Äänillä ja äänimaailmoilla kertomiseen
verrattuna puhe on selvästi yksiselitteisempää ja
eksaktimpaa. Tämä merkitsee sitä, että
äänet ja äänimaailmat ovat ilmaisussa alisteisia
puheelle. Puheen avulla kerrotaan ohjelma viesti ja sisältö.
Äänille jää vain tunnelma luomisen tai tehostamisen
rooli. Kärjistäen sanottuna äänikerronta on
vanhassa kulttuurissa (siis kulttuurin tavoitteista johtuen) vain
puhetta, puhuvia päitä ja pahimmallaan lausuntopuhetta.
Tällainen kerronta on hyvin jäykkää, ”asiallista”,
yksiulotteista.
Vanhan kulttuurin
edellistä monipuolisempi, radion keinoja monipuolisemmin
käyttävä äänikerrontakin kantaa mukanaan
vanhan kulttuurin pyrkimyksiä ja arvoja. Dokumentti- ja
featureohjelmissakin sisältö on
määräävä, mutta yksiselitteisyys ei. Eikä
yksioikoinen ajatus valistamisesta ja opettamisesta. Tällöin
kerronnassa puheen rinnalle nousevat äänet ja
äänimaailmat, ja niiden rooli on jotakin muuta kuin
tunnelmoiva tai tehostava. Kuitenkin vanhan kulttuurin
perusominaisuuksista ja esim. ohjelman pitkästä muodosta
seuraa helposti hyvin perinteistä rakennetta, kerrontaa ja
dramaturgiaa. Tämä on sekä positiivinen että
negatiivinen asia: tuloksena voi olla dokumentti, jossa toteutuvat
huolellinen sisällön rajaus ja näkemys ja perusteltu
dramaturgia ja rakenne, radion keinojen hallittu käyttö, ei
pelkästään puheeseen luottaminen: perinteinen vanhan
hyvän ajan dokumentti, joka oma maailmansa omine logiikkoineen.
Siinä jokaisella elementillä on oma tärkeä
funktionsa, myös jokaisella äänellä tai musiikilla
on oma tehtävänsä ja viestinsä ohjelman
kokonaisuudessa. Ne eivät ole pelkästään soundin
tai rytmityksen takia (toisin kuin uudessa radiokulttuurissa).
Vanhan kulttuurin estetiikka
on tiivistetysti 1) pyrkimystä eksaktiuteen puheen avulla 2)
marginaaliohjelmissa (dokumentit, featuret, kuunnelmat) pyrkimystä
monimerkitykselliseen elämyksellisyyteen useiden ilmaisukeinojen
funktionaalisella käytöllä, jolloin kaikilla
ilmaisuvälineillä on oma tarkka funktionsa ohjelmarakenteen
kokonaisuudessa.
Vanhan kulttuuriin
kuuluvassa laadukkaassakin radiodokumentissa näkyy ja kuuluu
vanhan kulttuurin estetiikka ja taidekäsitys. Perusasetelmia ei
rikota, ollaan kuin oopperassa: radioilmaisu toki muuttuu ja muodotkin
jonkin verran, mutta ollaan siististi ja kiltisti rajojen
sisällä.
Kaiken kaikkiaan vanhan
kulttuurin äänikerronnasta (siis yleisesti kaikkien
ohjelmatyyppien) voisi todeta, että se on ilmaisultaan
köyhtynyt. Radion ilmaisumahdollisuuksia käytetään
hyvin vähän hyväksi. Valtaosassa ohjelmista luotetaan
puheen voimaan viestin välittämisessä. Radiodokumentit,
featureohjelmat, kuunnelmat ovat marginaalissa, kun katsotaan radion
kokonaistarjontaa.
|
|